Жан дьо Лафонтен
Жабите, които искаха цар

Превод от френски: Тодор Харманджиев, —

chitanka.info

Демократическият строй

на жабите дотегна много,

нададоха нахален вой…

и крясъци… и глъчка… и врява… чак до бога.

И Зевс им хвърли кротък, добър цар — дано могат

да млъкнат. Но в блатата с такъв шум падна той,

че жабите — каквито са крекливи

и не по-малко щури и страхливи,

навряха се от страшната беда

из подмоли под блатната вода…

в тръстиките… под мрежестата тиня…

Не смееха да зърнат в лицето исполина —

те мислеха, че царят е страшен великан.

А той бе жалък сополан,

но първия жабок изплаши с важността си:

един от тях — да види страшния гигант,

рискувал беше личността си,

едва го доближи — от страх терзан…

Последва втори… трети… народът е събран…

То стана истинско гъмжило.

Най-после всичко вече се беше престрашило,

та скачаха му по главата чак.

Търпи ги царят — той е наистина добряк.

Отново чува Зевс — народът пак се моли:

„На нас ни трябва цар със чувство и със воля!“

За да им угоди — той жерав им изпрати.

Но тоя цар кълве ги по главата.

А щом рече — и гълта ги дори.

Пак жабешкото войнство се оплака.

Отвърна Зевс: „Народе, не се ли ти бори

за цар? Ти искаше и го дочака.

Не може никой да ви разбере,

не бяхте ли си по-напред добре?“

Но ревнахте за цар. Да бъде — воля ваша!

Е?… Първият не бе ли добър и мекушав?

А тоя — нека ви е жив и здрав —

че може да ви сполети по-страшен.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.